Рођен је 3. априла 1950. године у Змајеву.
Фудбалску каријеру започео је 1961. године у ФК «Војводина». Први тренер му је био чика Јоца Маглић. Од четрнаесте године почео је да игра за омладинце ФК «Војводина». Са седамнаест година постао је првотимац, захваљујући Илији Пантелићу који је инсистирао да заслужује да се прикључи првом тиму. Играјући за први тим до 1978. године одиграо је 587 утакмица и други је у историји клуба по броју одиграних утакмица за «Војводину». Такође Никезић је други стрелац у историји клуба са 100 постигнутих голова. Одиграо је највише званичних првенствених и КУП утакмица - 304.
1979. године прешао је у Аустрију, у «ФЕСТ», Линз, а после годину дана вратио се у матични клуб. Затим је играо у Осијеку, а 1982. године у Шибенику. За јуниорску репрезентацију Југославије одиграо је 15 утакмица, за омладинску репрезентацију 14 и за А репрезентацију 7 утакмица.
О својим бомба Никезић казује следеће- "Када сам још био омладинац ФК «Војводине» на утакмици за првака Србије против «Радничког» из Крагујевца, у једном нападу лоптом сам погодио стативу, која је од силине ударца пукла и срушила се.
На утакмици са «Црвеном звездом» у Новом Саду, седамдесетих година, када сам у прекиду игре шутирао сло-бодан ударац тадашњем голману Ратомиру Дујковићу скоро сам дошао главе. Мислио је да може да ухвати моју лопту, али је она од силине ударца променила правац, тако да га је незгодно погодила у врат, у јабучицу. Голман је пао, морала је да интервенише лекарска служба. На срећу све се добро завршило."
Ja, zaista, nisam video igrača sa jačim šutem od Pere
Za to ne treba bolji dokaz od slike ,,živog zida" na ovoj fotografiji - sve je jasno (svi zažmurili i okrenuli leđa, i mole Boga da ih ne pogodi lopta).
Taj čovek je bio neverovatan šuter.Takve ,,bombe" a santimetarski precizne, završavale su u mreže skoro jednako sa udaljenosti od 16 do 40 metara od protivničkog gola (Siniša je imao izrađenu parabolu, ali Pera je imao sigurno za 50% jači šut.Davao je puno golova i direktno u golmanov ugao).
Uz takav projektil imao je i odličan pas.Dosta se i kretao, malo sporiji, ali je znao da zadrži i preda loptu.Sve u svemu, velika je legenda Vojvodine.
PS
Podbara drago mi je ovo podsećanje na skoro zaboravljenog Peru (posle odstranjenja iz FK Vojvodine).
Da li neko zna šta sada radi naša velika igračka Legenda - Zmaj(evčan) Petar Nikezeć?
Vojvodina je na jednoj strani, a svi ostali su na drugoj.Tako je bilo i tako će zauvek ostati.Sve klubove u kojima sam bio igrač ili trener doživljavam kao svoje, kao da su deo mene.Međutim, čast svakome, ali samo je Vojvodina-jedna jedina -V Boškov
Da, sad me je ovaj snimak podsetio na još jedan detalj o Nikezićevom šutu.Ne sećam se da sam posle njega video igrača koji tako snažno šutirao po zemlji.Tek to je bio nerešiv rebus za protivničke golmane, jer nikad nisu znali kako će Pera šutirati: preko zida, kroz njega ili u golmanov ugao (tada najčešće po zemlji ).Ravnomerno je šutirao visoko, poluvisoko ili po zemlji, tako da golmani nisu mogli, sa nekom većom verovatnoćom, očekivati u koji deo gola će lopta.
Možda je 50% jači šut od Mihe subjektivna posledica utiska dečaka (što kaže Balašević u pesmi Ratnik paorskog srca: ,,.. a svi smo imali velike oči, prepuna srca i maštu dečaka, pa da, jer tad smo bili derani i sve još je vredelo za nas...), ali za +30% - bez dileme (pa ne lome se stative i onesvešćuju ljudi sa loptom, tek tako).
Pera je bio nenadmašni šuter (o Bori Kostiću smo samo slušali ispredane novinarske priče o snažnom šutu, ali ja prosto ne mogu da verujem da je neko mogao jače i preciznije od Nikezića?).Ko god je šutno loptu punom snagom (sa oko 100% ), a svi smo to uradili bar nekoliko puta, zna kako je teško pogoditi okvir gola (naročito ga ne prebaciti nebu pod oblake). A, tek izvesti nebranjeni šut po zemlji, u zoni metra od stative, je misaona imenica.To moći je već vrhunska fudbalska umetnost - Božiji dar.E, to je Pera imao.Otud i golovi za fudbalsku Antologiju.
Vojvodina je na jednoj strani, a svi ostali su na drugoj.Tako je bilo i tako će zauvek ostati.Sve klubove u kojima sam bio igrač ili trener doživljavam kao svoje, kao da su deo mene.Međutim, čast svakome, ali samo je Vojvodina-jedna jedina -V Boškov
Turija wrote:
Podbara drago mi je ovo podsećanje na skoro zaboravljenog Peru (posle odstranjenja iz FK Vojvodine).
Da li neko zna šta sada radi naša velika igračka Legenda - Zmaj(evčan) Petar Nikezeć?
Koliko sam cuo iz neproverenih izvora, Pera vodi veliku bitku protiv alkohola. U njegovu cast otvoren je kafic kraj Kvantaske pijace.
Više o svemu na naslovnoj strani sajta. http://www.fkvojvodina.com/vest.php?n=674
Уз име Петра Никезића, једног од кључних играча у генерацији седамдесетих година, везују се многи рекорди. Дуго година је био најмлађи професионалац у историји Војводине, затим најмлађи капитен, други по броју одиграних утакмица - 587...
У првом тиму Војводине прчео је да игра 1967. године, иако је у то време још једну сезону имао право да наступа за јуниоре. Пуних 12 година је носио црвено-бели дрес, једну сезону је провео у Аустрији, две у Осијеку и две у Шибенику. Све у свему, Петар Никезић је 17 година био фудбалски професионалац и за то време увек у главној улози, стандардни члан прве поставе.
- Једна жеља ми је остала неостварена: нисам одиграо ниједну званичну утакмицу у А репрезентацији. Прошао сам све »плаве« селекције, од омладинске преко младе до олимпијске, али сам само два пута био резерва на званичним утакмицама изабраног државног тима, у мечевима са Источном Немачком и Шпанијом. Остаје ми као утеха да сам одиграо три незваничне утакмице за »А« репрезентацију, против Италије, Либије и Туниса. Да нисам кубурио са повредама, вероватно бих чешће играо у изабраном државном тиму.
Није имао срећу да са Војводином освоји титулу, али је зато био стандардни првотимац 1977. године када су црвенo-бели победили у СЕ купу и седам година раније када је Војводина у Летњој лиги била испред свих шампиона ондашње Југославије.
- Никад нећу прежалити што смо 1975. године дозволили да Хајдук буде испред нас. У том првенству смо играли најлепши фудбал у земљи.
Петар Никезић се у каријери опробао у свим нападачким улогама, али је његово право место било - полушпиц. Имао је убојиту десну ногу, био је страх и трепет за голмане.
- Урођено сам имао јак ударац, али мислим да сам га усавршио код Бебуле Милошевића. После сваког тренинга морао сам да останем бар још сат и по и да за то време изведем најмање 200 »слободњака« из разних позиција. Бебула је био исцртао квадрате са бројевима на мрежи, а мој пуцачки тренинг се састојао у томе да поведем лопту и да гађам квадрат који ми је Бебула одређивао у тренутку када сам био у пуном спринту.
Највише је, каже, волео да изводи слободне ударце са леве стране, са удаљености између 20 и 30 метара од гола. Имао је своју пуцачку »филозофију«:
- Главни оријентир ми је био противнички »живи зид«. Увек сам помоћу њега одређивао у коју ћу страну шутирати, поред или преко њега. Зато су у праву они тренери, као Мића Дуванчић на пример, који мени никада нису постављали »живи зид«. Колико се сећам, мало кад сам по-стигао гол ако нисам имао »зид« испред себе.
Иако је у својој богатој каријери постигао безброј антологијских голова, неке ипак посебно памти. На пример, онај у мечу с Партизаном 1975. у Новом Саду. Наљутио сам се на судију који је искључио Јурчића, па сам из беса шутирао слободан ударац са око 40 метара. Лопта је просто фијукнула поред немоћног голмана Бороте, тако смо победили с 2:1. Или у јесен 1977. када смо у Загребу играли 2:2 с Динамом а ја постигао оба гола. Десетак дана касније опет смо одиграли куп утакмицу у Загребу. Изгубили смо с 3:2, али сам опет дао оба гола. Сећам се, руководство Динама је људима из управе Војводине после тог меча нудило бланко чек да сами испишу цену за мене.
Петар Никезић остаће упамћен као изузетан голгетер и сјајан извођач слободних удараца, један од најбољих у историји Војводине.
Covece, ostajao posle SVAKOG treninga i sutirao po 200x na gol! Da se ne ponavljam, o tome sam pisao vec kad sam grdio Bosketa za centarsut itd. Isto sam slusao i da Ronaldo danas radi. Manje vise, nista se sustinski ne menja. Ko zeli da bude vrhunski u necemu postoji jedan recept za to, a isti je Pera opisao u svom intervjuu.
Jos jedno pitanje za Podbaru: Jel taj lokal koji kazes da je posvecen njemu onaj u Dusana Vasiljeva ulici, 20tak metara udaljen od stanice za sesticu i jedanaesticu?